Vi er i Paris i desember 1895.
For fem år siden fløy Clément Aders Éole en kort strekning.
Forrige måned kjørte et tog gjennom vinduet -
- på togstasjonen Montparnasse.
Alfred Dreyfus ble anklaget for spionasje, -
- og president Félix Faure sendte tropper til Madagaskar.
Om tre år bygger Louis Renault sin første bil.
Og i kveld, på Théâtre de la Renaissance, -
- skal den storslåtte, sublime Sarah Bernhardt -
- tolke et drama på vers av en ung, ukjent poet -
- i "La princesse lointaine".
"Ja, i mine store hager-"
"-blekt opplyst av månens lys-"
"-hører jeg brisen mumle mellom myrtebuskene."
"Jeg driver rundt på det blågrønne og stille vannet ved Sirt-"
"-der min fornemme galei med sine utsmykkede skrog ..."
Det går bra, eller?
Skal vi gå?
Og luttens klang som plekteret fremkaller
Jeg sender på flukt versene jeg traller.
- Gud, så langdrygt. - Og på vers.
- Som Musset på sitt verste. - Hvem er forfatteren?
Edmond Rostand. En ung, mislykket poet.
- Ung? - Poet kan man knapt nok kalle ham.
Edmond! Bravo, elskling.
- Likte du det? - Veldig. Det hadde ...
- Det hadde det. - Herr Rostand!
Jeg skal legge Maurice. Ikke kom hjem for sent. Det går bra, skal du se.
- Direktør? - En fiasko. Det er en fiasko.
Gjestene gikk. Vi tar det av etter ei uke. Jeg bad Dem skrive en komedie.
Disse versene. Disse versene.
Det koster en franc, herr. De blir ikke skuffet.
Fenomenalt. Det er fenomenalt.
Hvor har du vært?
Stykket er en fiasko. Jeg er en mislykket poet.
Men om ti år finnes det ikke teater lenger.
Bare projeksjonssaler for levende bilder. Det trengs et kortere navn.
- Har du drukket? - Du vet at jeg ikke drikker.
Hvordan skal vi betale husleien, Rosemonde?
Paris er verdens dyreste by å ha barn i.
Kanskje, men den vakreste også.
Hva skal vi gjøre? Jeg lager litt urtete til deg.
Du setter deg ved skrivebordet, griper pennen og skriver et mesterverk.
Sett i gang med å jobbe, min poet.
TO ÅR SENERE
Mamma! Jean er våken.
Jeg går ned til kjøpmannen.
Jeg har 20 franc et eller annet sted. Jeg lot Léo låne dem.
Jeg skal møte ham i kveld.
- Jeg får be om kreditt. Igjen! - Inspirasjonen kommer.
- Sarah! - Rachel!
- Rosemonde. - Det var det, ja. Er poeten her?
- Var De ikke i Amerika? - Jeg drar igjen i morgen. Edmond?
- Sarah er her! - Min kjæreste poet!
Sarah, jeg har et stykke til Dem. De blir fantastisk i ...
- ... Napoleon II. - Jeg har dessverre ikke tid.
Jeg kommer ikke for meg selv. Jeg vil se hvordan min kjære poet har det.
Og jeg kommer for den store Coquelin.
Han søker alltid stykker. Han er en groveter.
Han elsket "La princesse lointaine".
Nå forener jeg to genier.
- Har du noe til ham? - Selvfølgelig.
Strålende. Jeg reserverer en plass i "Thermidor" der han spiller.
Dere møtes i pausen i ettermiddag. Imponer ham! Farvel, Roseline.
Monde. Rosemonde.
- Jeg når det ikke til i ettermiddag. - Tenk på gjelda vår.
- Hvordan finner jeg på noe på 2 timer? - Jeg vet ikke. Improviser.
Ofrenes familier krever erstatning.
Nå? Kommer det noe rødvin?
Tålmodighet lindrer alle ubotelige plager, min venn.
Se der! En neger som kan snakke.
Jeg må ha hørt feil. Hørselen spiller meg et puss iblant.
Jeg kaller en spade for en spade og en neger for en neger.
Neger? Er det alt?
Det var litt kort, herr.
Som geograf hadde De sagt afrikaner, vestindier, kreol.
Som maler: kastanjebrun, farget, mørkhudet eller bare svart.
Da hadde De hatt måtehold, stil og et vokabular verdig gjestene mine.
Men da det ikke er tilfellet, er jeg nødt til å kaste Dem ut.
- Hvem tror han at han er? - Det står der, hvis De kan lese.
Vinen må drikkes opp. Hvem vil ha?
"Det var litt kort."
"Det var litt kort, unge mann."
- Er herren skribent? - Ja. Jeg skriver en rolle til Coquelin.
- Coquelin? Det får en si. - Jeg skal møte ham om én time.
- Hva slags rolle? - En stor, historisk rolle.
- På vers. Jeg kan ikke skrive prosa. - Er herren poet?
En ganske mislykket poet. Om én time kan jeg være fordømt.
Bli med meg.
Skriv om en hånet poet. Karakter?
Åndfull, som Dem. Uheldig, som meg.
Men suveren i nederlag. Glimrende i motgang. Med ett ord ...
- En franskmann. Tidsepoke? - Kanskje 1600-tallet.
1600-tallet? En aristokrat? En prins?
Nei, en soldat. En musketer. Er alle bøkene Deres?
Adoptivfaren min satte spor. Han ga meg kaféen og sin kjærlighet til ord.
- De rimer jo! Hvem er De, herr? - Jeg heter Honoré, som kaféen.
- En musketer. d'Artagnan? - For vakker.
Han må være stygg. Kanskje vanskapt.
Men vakker gjennom handlingene sine?
Nå vet jeg det. Hercule de Savinien ...
Cyrano de Bergerac.
Og løft!
Ti minutter! Vi fortsetter om ti minutter!
Herr! Jeg skal møte Coquelin. Jeg er forfatter.
Fem minutter! Frøken Cayolle, høyere! De høres ikke på galleriet.
Fem minutter!
Har De en avtale med ham? Den forrige laget han plukkfisk av.
- Herr Coquelin? - Hva er det?!
- Jeg tok kanskje feil. - Kom igjen!
Unnskyld, mine herrer, men jeg har et viktig møte med herren.
- Kom inn! Slå Dem ned. - Vi går, Coq.
- Ikke glem oss. Vi glemmer ikke deg. - Jeg har pengene i morgen.
- Gratulerer med stykket. - Marcel, kom.
- Investorer. Det er harde tider. - Salen er jo fullsatt.
- Av inviterte, ja. Hvem er De? - Edmond Rostand.
- Coquelin. Constant. - Jeg har skrevet ...
"La princesse lointaine". Fjerde akt er for lang. Altfor påkostet.
Hele stykket er deprimerende. Skriv komedier, som Feydeau.
"Størst er kjærligheten som ikke får svar."
"Å elske selv om kjærligheten aldri gjengjeldt var."
- De husker den. - Jeg husker alltid det som er vakkert.
To minutter, Coquelin.
Er stykket Deres en komedie? Tragedie?
Tragedie.
- Komedie. - Bra! Tittelen?
"Hercule". "Savinien". "Cyrano"?
"Cyrano de Bergerac".
- Rollen min? - Cyrano.
En poet. Edel duellant. Men stygg.
- Stygg? - Ikke direkte stygg, men han har ...
... en stor ...
... nese.
- En stor nese? - Ja.
En enorm nese, en utvekst ...
- Er dette teksten? - Stykket er ikke skrevet ennå.
Det er litt kort. Varier ordvalget, og tonen. Sånn, for eksempel:
Sånn, for eksempel.
Kraftfullt: Hvis jeg hadde en slik nese, ville jeg la den amputere.
- Har De flere? - Coquelin, teppet går opp.
Jeg kommer. Var det alt?
Beskrivende: Den er et berg. En topp. En odde.
- En odde? Hva sier jeg? Ei halvøy. - Fortsett!
Grasiøst: Elsker De da disse fugler små -
- så høyt at De gir dem en pinne å sitte på?
- Pompøst. - Pompøst ...
Pompøst: Ingen vind kan i Deres så majestetiske nese -
- som en voldsom mistralvind hvese.
Mistralvind? Cyrano kan virkelig frese.
Gascogneren er stolt. En kjemper med et stort hjerte.
Jeg kommer! Dramatisk?
Den blør som Rødehavet.
- Beundrende? - For en parfymereklame!
Lyrisk?
"Et sneglehus. Er De en triton?"
- Naiv. - Når får man besøke monumentet?
- Militær. - Sikt på kavalleriet!
Praktisk.
Blir den med i lotteriet, blir den uten tvil hovedgevinsten.
- Herr Coquelin! - Første akt: presenter rollefigurene.
Andre akt: Intrigen tetner til. Tredje akt: Lykkelig slutt.
Tavernier! Det var litt av en sak.
Tre akter?
- For Coquelin? Fantastisk. - Det er fryktelig.
Du er ukjent og har ikke annet enn mislyktes. Champagne!
Visse kjenner til meg, om ikke mange.
Skal vi drikke champagne, spanderer du.
Ikke noe champagne i så fall.
Bordet deres, mine herrer.
- Jeg får vel en rolle som kjekk dompap? - Det er ikke noe stykke.
- Hva slags sted er dette? - God kveld, mine herrer.
- Hva vil dere ha? - En absint.
Urtete. Jeg drikker ikke alkohol.
En absint og en urtete.
Jeg har også en god nyhet. Jeg er dypt forelsket.
- En påklederske, vakker som vinden. - Mistralvinden.
Jeg bad henne med ut, men hun ville ta med en venninne.
- Når skal dere møtes? - I kveld.
- Nei, Léo! - Venninnen har briller og kan lese.
Dere kan ha en fin, kjedelig samtale.
- Jeg er gift og skal skrive et stykke! - Gjør det for meg og kjærligheten.
Ikke kall meg Edmond.
Hvis Rosemonde får vite at jeg treffer kvinner ...
Si Dorante, Valère eller Arnolphe.
God kveld, damer! Jeanne, Jacqueline.
- Her er min venn Georges. - Som Feydeau!
- Det er han. - Han erter deg, Jacqueline.
Dere er som skapt for hverandre.
Jacqueline, liker De teater?
Nei. Jeg foretrekker musikk. Komedier til nød.
Hun hater alt jeg elsker: poesi, dikt.
- Er De romantiker? - Jeg ble født 50 år for sent.
Jeg ville ha vært skuespiller i 1850 og spilt Marianne, Marguerite Gautier.
Jeg får gåsehud! Kvinnelige tragedie-stereotyper.
Jeg nøyer meg med å kle på dem. Du er heldig som får stå på scenen.
Akkurat nå står jeg utenfor.
- Moderne teater, da? - Nei takk. Ibsen, Strindberg - gørr.
André Antoine er enda verre. Det er bare én dramatiker jeg liker, en poet.
- Har De hørt om Edmond Rostand? - Litt.
- Han skriver vel litt høytravende? - Ja. Det er det jeg sier til henne.
Høytravende? Det er fantastisk. "De vakreste øyne er fylt med tårer."
- Kan De tekstene? - Utenat. Jeg vil treffe ham.
Han er sikkert høy og kjekk med lyse lokker i pannen.
Han ser akkurat sånn ut. Har jeg hørt.
Hvem er det?
- Når man snakker om sola. - Courteline og Feydeau.
Feydeau må ikke se meg her. Jeg er med i "Fruer på vift".
- Den elsket jeg. - Jeg burde vært der.
Vær så god. For det dere skal drikke. Jeg insisterer. På gjensyn.
- Jeg tok feil. Du har en beundrerinne. - Edmond Rostand!
- Léonidas Volny! - Georges ...
Rostand, mamma Sarahs protesjé.
Med sin manglende suksess og sine utdaterte svulstige vers.
- Når skrev han sitt siste stykke? - Da Volny spilte sin siste rolle.
Er det så lenge siden?
Hils kona di fra meg, Edmond.
Di egen har vel ikke kommet hjem ennå?
Sett regningen på herr Feydeaus konto. Det er en venn.
Champagne!
- Farvel, Léo. - På gjensyn.
- Suksessen har gått dem til hodet. - De har suksess, talent og penger.
- Det er lett å skrive komedie på prosa. - Ja. Men ikke å få suksess.
Du er ikke hvem som helst. Du er min kommende hustrus yndlingspoet.
Jeg kommer. Jeg kommer!
- Den franske nasjonalscenen. - Hva er klokka?
Min tilbakekomst skal ha store navn, påkostede kostymer. Kvart på åtte.
- Coquelin! I mitt hjem? - Ja.
Deres høye stemme vekker barna mine.
Unnskyld, jeg skal gå.
Klokka fem leser vi første akt. Den er vel ferdig?
Vi ses snart.
Jeg har ikke begynt engang.
- Edmond! - De er tidig ute.
Léonidas Volny. Constant Coquelin.
- Kjenner dere hverandre? - Léo kjenner skuespillerinnene mine.
Dette er sønnen min, Jean. De så ham i "Thermidor".
Skriv en stor rolle til ham. Han skal være med i alle aktene.
Når det gjelder stykket ... Jeg har bare skrevet noen linjer.
- Coquelin? - Clarétie!
- Teaterdirektøren. En nær venn. - Stykket, da?
Ikke vær bekymret. Jeg leser utdrag, forteller handlingen og godsnakker.
- Kom igjen. - Clarétie!
- Hva har du fortalt? - Ingenting.
- Jean, er du fortsatt skuespiller? - Ja.
- Skulle du ikke gjøre noe annet? - Jo. Bli baker.
- Men pappa vil ikke. - Synd for det franske teateret.
De er bare en støvet historiker som klamrer Dem fast her.
- Jeg skal knuse Dem, Coquelin. - Du er smakløs! Bakstreversk!
Anarkist!
- Gikk det bra? - Fiasko, mine barn.
Han er sur fordi jeg forlot teateret og vil bannlyse meg fra andre scener.
- Hva sa han om stykket? - At det er ikke noen historie.
Og at de få versene han fikk høre, var elendige.
Ikke hør på ham. Stykket blir kjempebra.
Det skal bare skrives. Scenen kaller.
- Kom, Jean. - Ja, pappa.
"Det skal bare skrives."
Sett i gang og jobb. Cyrano er en poet. Han vet å kjempe, og han er ...
- Tilfreds? - Da ville det ikke vært noen historie.
- Trist. - Ja. Hvorfor? Fordi han er ...
- Syk? - Av kjærlighet.
Han er forelsket i en kvinne. Men hun er ikke forelsket i ham, fordi hun ...
- Ikke vet det. - Bra! Hvorfor forteller han det ikke?
- Han tør ikke. - Fordi han er stygg.
Bak skrythalsen finnes det en følsom sjel. Bra! Hva skjer etterpå?
- Når kommer rollefiguren min inn? - Hvorfor er det så mye folk her?
Kan det skyldes "Fruer på vift", Georges Feydeaus store suksess?
Snilt å etterlate regningen sist. De burde tatt champagne, ikke urtete.
Ha en fin kveld, George. Og gratulerer.
Jeg vet hvor kona di er. Hun hilser.
- Det der var ikke så elegant. - Eleganse er din spesialitet, ikke min.
Jeanne!
- Jeg har savnet deg sånn. - Min herre ...
Sånt sier man til faren min. Jeg er Léo. Et kyss?
Kom igjen, mine skjønnheter! Tilbake til arbeidet.
- Kom igjen, mine små honningbier. - God kveld, herr.
- God kveld. - God kveld.
Kom igjen! Vi syr og reparerer.
Hun er romantiker, men du gjør henne til en varietéartist. La henne drømme.
- Si vakre ting. Prøv med vers. - Hvordan skal jeg improvisere på vers?
"Hei, kjære du, jeg fulgte skjebnens vei og håpet på å få et lite glimt av deg."
Jeg er skuespiller. Jeg fremfører andres ord.
Der er hun.
Hva skal jeg gjøre?
Kall på henne. Jeg skal hjelpe deg.
- Jeanne! - Jaså, er det Dem?
- Jeg vil snakke med deg. - De er for frekk. Gå Deres vei.
Om mine ord er nølende ...
... er det fordi det er natt.
Jeg skjønner ikke sammenhengen.
I dette mørket famler ordene ...
... seg frem til Deres øre.
- Det rimer jo ikke! - Men mine ord kan De godt høre.
De finner veien hjem.
Å ...
Å!
Helt av seg selv.
For det er hjertet mitt som sluker dem.
Mitt hjerte er stort, Deres ører er små.
Deres ord raser ned.
De går fortere nå. Mine stiger opp.
Men raskere er de i samlet tropp.
- Léo? - Øvelse gjør mester, uten tvil.
Jeg står høyere oppe og tar en hvil.
Ja, rammes mitt hjerte av harde ord -
- fra Deres høyde, da er det mord.
- Jeg kommer ned! - Nei.
- Kom opp på balkongen, da. - Nei.
La oss nyte å snakke slik uten å se hverandre.
- Uten å se hverandre? - Det er skjønt.
Vi vet knapt hvem den andre er. Jeg er bare en skygge, De er lyset.
- Edmond! - Stol på meg.
Ordene mine har aldri vært så ærlige som nå.
- Hvorfor? - Jeg snakket gjennom ...
Gjennom?
... ørheten man kjenner i Deres nærhet.
I kveld føles det som om jeg snakker med Dem for første gang.
- Ja. Stemmen Deres er annerledes. - Ja, helt annerledes.
For i nattens ly tør jeg endelig være meg selv.
- Og jeg tør ... Hvor var jeg? - Hvis vår stund er her, hva vil De si?
Alt det, alt det ... som kommer til meg.
Jeg kaster ordene i knippe mot Dem.
Jeg elsker Dem! Jeg kan knapt nok puste. Det er for mye.
Navnet ditt er i hjertet mitt som en bjelle som svinger.
Når sjelen min sitrer, det klinger i bjellen som navnet ditt ringer.
Ja. Kjærligheten har gjort meg beruset.
La døden komme.
Det er jeg som har beruset Dem. Jeg ber bare om én ting...
- Et kyss! - Hva?
- Du går for fort fram. - Tvert imot.
Det er sant, men jeg vet at jeg er litt for vågal.
- Så De insisterer ikke? - Jo, men ikke for mye.
Et kyss, nei. Innvilg det ikke. Ti stille, Léo!
- Hva sier De? - Jeg skjelte meg selv ut: "Hysj, Léo."
Kyss meg! Kom opp! Kyss meg.
Der ser du. Jeg kommer opp!
Jeanne?
Jeanne!
Å, herregud!
Léo! Lever De?
- Så vidt. - Jeg drar på turné i morgen. Bli frisk.
- Jeg skal prøve. - Vær tro mot meg! Og skriv til meg.
Det lover jeg. Léo, stykket mitt.
- Edmond, ryggen min. - Jeg har stykket nå.
Cyrano og Christian elsker samme kvinne.
- Hvem er Christian? - Du!
Cyrano er intelligent, men stygg. Christian er vakker, men dum.
- Det er helt meg. - Cyrano tilbyr Christian ...
- Å massere ryggen hans. - Å hjelpe ham med å erobre Roxane.
En balkong. Natt. Vers. Tredje akt!
- De to første, da? Hvor skal du? - Finne Coquelin.
Herr Coquelin? Jeg skal fortelle om stykket.
Edmond! Kom hit.
Vakker, hva? Nedbrent to ganger, gjenoppbygd to ganger. Elektrisk lys.
Ja, salen er fantastisk.
"Thermidor" tas av om ei uke.
Jeg har leid Porte Saint-Martin i et år. Den 1. januar leverer jeg den tilbake.
- Med mindre jeg får en suksess i år. - Det er den 5. desember i dag.
Derfor må De skynde Dem med å avslutte "Cyrano".
- Vi kan ikke sette det opp på tre uker. - Molière satte opp "Tartuffe" på én.
- Stykket er ikke skrevet. - Skulle De ikke fortelle meg om det?
- Salen er for stor. 1000 plasser. - 1050.
- Penger til kostymer og prøver? - Prøver? For en latterlig idé.
Coq, har du det vi har kommet for?
Mine herrer, jeg skylder dere penger. Jeg skal gi dere en suksess.
Edmond Rostands neste stykke. Der er forfatteren. Et geni.
- Det blir en suksess. - Som "Thermidor"?
Det ble ikke skrevet av Edmond Rostand.
Nei, ikke Rostand. Det blir en fiasko.
"Cyrano" får premiere i jula.
- Tenk dere hundre personer på scenen. - Hundre?
Tusen betalende i salen. Jeg lukter pengene allerede.
Jeg gjør dere en tjeneste, mine venner.
- Kan vi i det minste få lese stykket? - Prøvene starter i morgen tidlig.
- I morgen? Stykket er ikke skrevet. - Det er sant. Skriv det.
Edmond! Jeg har skrevet et brev til Jeanne. Si hva du synes.
Vi øver i morgen. Jeg har ikke skrevet én linje.
Ikke tenk på hva du skriver. Skriv det du tenker.
- En filosof. - Fra baren.
- Fem minutter? Så hjelper jeg deg. - Hvordan skal du kunne hjelpe meg?
Nei. "Jeanne, Jeanne, Jeanne. Jeg elsker deg, jeg elsker deg."
- Har du begynt å stamme? - Jeg pleier å utleve kjærligheten.
- Hva skal jeg skrive, da? - Jeg vet ikke.
Skriv: "Jeanne. Deilige Jeanne, forførende Jeanne."
"De er ufrivillig blitt en dødelig fare."
"En naturens snare. Og rosenbuskens rolle ..."
Ja?
"... er kjærligheten skjult å holde."
Slett ikke dårlig.
Edmond?
- Edmond? - Rose, jeg skriver.
- Jeg ser det. - Vekket jeg deg? Jeg skal skrive stille.
Edmond, har du møtt noen?
Ja. Jeg har møtt inspirasjonen.
CYRANO DE BERGERAC FØRSTE AKT
Vi spiser ikke på teateret. Vi røyker ikke på teateret.
Og framfor alt passer vi oss for falluken som ikke kan stenges.
Hvis dere ramler ned, skader dere dere.
Mine venner, jeg heter Constant Coquelin. Dere kjenner meg.
- Vi skal skape et mesterverk. - Som vanlig.
- Forfatteren: Edmond Rostand. Et geni. - Som vanlig.
- Hvor gammel er han? - 29 ...
37! Han har skrevet under pseudonymer.
Hvilke, da?
- Her er første akt. - Bare første?
De andre kommer snart.
Et uskrevet stykke. Premiere om 3 uker?
Det er sett før. Jeg husker i 1862 i Montbéliard ...
- Finansierene våre. - Hva koster alt dette oss?
Mye mindre enn det vil innbringe.
- Det er på vers. - Det går aldri.
Rollebesetningen: Som Christian hadde jeg tenkt meg Jean.
Christian er en romantisk førsteelsker. Jean er ikke så ...
- Vil du spille romantisk førsteelsker? - Egentlig ikke.
Da spiller du De Guiche, greven som er Cyranos fiende.
- Nei! Er De sikker? - Ja.
De Guiche blir bra. Og Volny spiller Christian.
- Litt forutsigbart, men greit. - Rollen er din.
- Brevet til Jeanne, da? - Det er best ikke å sende det.
- Mener du det? - Spill stolt, så kommer hun til deg.
Edmond, i første akt mangler det litt rumpe.
Rumpe. Stjert.
Kvinner! Er det ingen kvinner i historien?
Det er én. Hun kommer i andre akt, og hun er verdt å vente på.
- Det blir Maria. - Snarere Roxane.
- Maria Legault spiller Roxane. - Roxane er en ung og vakker 20-åring.
- Skuespillerinner er evigunge. - Hun er minst 40.
- 45. Og trassig. - Hun er ikke vakker engang.
- Hvorfor skal hun spille Roxane? - Det er vår sak.
Får hun ikke spille Roxane, trekker vi oss. Da har ikke Coquelin noe teater.
De mister stykket Deres, og alle har kastet bort tid.
- Hvorfor Maria Legault?
Begge hevder å være hennes sønns far.
Får produsenter velge skuespillerinner fordi de har vært elskerinnene deres?
Er hun sympatisk?
Nei! Nei! Nei! Og nei!
- Rollen er fantastisk. - Den blir det.
Hvis Angel og Marcel Fleury er finansierer, spiller jeg ikke.
- Jeg vil ikke se dem. - For vennskapets skyld, vær så snill.
Nå skal De bare skrive en fin rolle til henne.
Edmond! Det kom et brev til Léo.
"Léonidas Volny, hos Edmond Rostand."
- Han har ikke noen adresse. - Det er parfymert.
- Léo er en kvinnebedårer. - Når begynte han å skrive?
Jeg har lært ham det. Får jeg være i fred?
Unnskyld meg, herr. Ønsker herren at jeg lukker døra?
- Urtete? - Nei takk.
Så åndfull hun er.
Kjære Roxane.
Jeanne.
- Ja! - Hvis det er Coquelin, dreper jeg ham.
- For en deilig overraskelse. - Jeg dreper ham!
Si meg, hvor lenge sover dere? De har vel skrevet iallfall én akt?
Hva er dette? Et kjærlighetsbrev!
- Til hvem? - Ingen. Eller Cyrano.
Det er et kjærlighetsbrev mellom Roxane og Christian, og Cyrano.
Mellom Cyrano og Christian, og Roxane.
- Jeanne? - Jeg vet ikke hva hun skal hete ennå.
- Vi leser det for Maria. - Perfekt.
Det er et vakkert brev. Men skriv inn en duellscene også.
- Hva for noe? - En duell. Jeg fektet som ung.
- Får jeg spørre om noe? - Ja da.
La oss forestille oss at Cyrano er gift.
- Er han det? - Nei. Men tenk Dem at han er det.
Han hjelper Léo ... Christian med å forføre Roxane ved å skrive hans brev.
- Vil han at Christian skal ta kona hans? - Nei. Han er ikke gift med Roxane.
- Så han er ikke gift, altså? - Jo. Men ikke med Roxane.
Er han respektløs mot kona si hvis han skriver til Roxane?
- Er kona hans vakker? - Hvem sin?
Cyranos.
- Hun må være vakker. - Jeg spurte bare om ...
Påkledersken skal følge meg overalt. Jeg vil ikke vite av korsikanerne.
Jeg vil ha den største losjen.
- Nei, forresten, jeg vil ha to. - Naturligvis.
Jeg skriver bare kontrakt for én eneste forestilling.
- Bare én. - Noe mer?
"Men først vil jeg takke Dem."
"Narren som i går fikk deres djerve kårde smake-"
- "Det var han som en mektig herre ..." "-De Guiche?"
"-... ville at jeg skulle ta som make." "-Som fasade?"
"Cyrano, jeg venter på scenen."
Så lenge De skriver vers av den kaliberen, behold Deres Roxane.
Deres Jeanne er Roxane, musen Deres.
"Jeg kjempet, ja, med strev og møye."
"Ikke for min stygge nese, men for Deres vakre øye."
Nå øver vi!
- Poeten! Hva skal det være? - Urtete, uten sukker.
- Hvordan går det med stykket? - Det rykker.
Jeanne, tilgi alle dagene uten brev. De fortjener at jeg til Dem skrev.
For å straffe denne synd og skam så kan De tro -
- at jeg heretter vil skrive ikke én gang om dagen, men to.
- Rom 14. - Skal bli, herr.
Mot Dem kan hjertet mitt ikke annet enn rope ...
"Hvis kyss i ord kunne samles, og De leste mitt brev med leppene ..."
Så vakkert. Skal du svare ham?
Det har kommet brev. Til Léo.
- Han venter nok på det. - Fra hvem?
Det aner jeg da ikke.
- Skal jeg ikke skrive? Sende blomster? - Nei. Stol på meg.
- Andre akt. - Allerede?
Cyrano forstår at Roxane elsker Christian og lover å overvåke kadetten.
- Duellerer han for å beskytte ham? - Nei.
Men Christian erkjenner sin keitethet for kvinner, så Cyrano hjelper ham.
"Du skal øve på ordene jeg lærer deg hver dag."
"Du vil kjenne sjelen som jeg innprenter trenge inn som ved et slag."
"Hva foreslår du?"
"Vi skuffer neppe Roxane. Hva om vi forfører henne sammen?"
- Edmond, jeg har bare 39 replikker. - Det er for lite.
Si til herrene at hvis jeg vil høre en korsikansk polyfoni, gir jeg beskjed.
Edmond? Hvor ble det av ham?
Til bordet lengst inne urtete serveres. Huset spanderer. Skribenten skrabler.
- Tredje akt. Balkongscenen. - Allerede?
- Da må vi bygge en balkong. - Ja. Roxanes balkong.
Takket være Cyrano får Christian både kyss og giftemål.
- Og duellen min? - Det blir ingen duell.
Maria! Roxane har mange replikker.
For mange. Hvordan skal jeg huske alle?
- Blir det ingen duell? - Nei. Stykket er jo ferdig.
Det er sant. Og vi holder tidsplanen. Nå øver vi.
Ja! Stykket er ferdig.
- Nå er jeg her. - Jeg sliter med å skrive rollen din.
Jeg vet at jeg er sen. Men hun har svart og skrevet til teateret.
- Er det til deg? - "Léonidas Volny, Porte Saint-Martin."
"Jeg venter. Overrask meg." Hun elsker meg! Du hadde rett.
Hun er i Issoudun. Jeg drar dit. Jeg kommer tilbake i morgen.
Ser jeg feil, eller er det Volny som går uten å ha satt foten sin på scenen?
Unnskyld meg.
- Toget til Issoudun, takk. - Det har gått. Neste går om tre timer.
Ta toget til Orléans, deretter lokaltog til Châteauroux.
Så tar De statsbanen til Bourges. Derfra tar De sporvognen.
Eller ta en hestedrosje som går direkte.
Neste!
Étampes, Pithiviers, Orléans, Vierzon, Issoudun, Montluçon, Limoges.
- Kjører De direkte til Issoudun? - Ja da. Det tar seks timer.
Issoudun Seks timer senere
Jeanne Dalcys rom. Hun er her med "Fruer på vift".
- Og De er ...? - Ventet.
- Rom 8. - Takk!
Jeanne Dalcys rom, takk. Hun er her med "Fruer på vift".
Og De er ...?
Jeg er ... Jeg er Georges.
- Feydeau? Herr Feydeau? - Det stemmer.
George Feydeau? Jeg elsker stykkene Deres!
Jeg har sett alle! "Dameskredder", "Forlovelsen".
Og den med hotellet. "Hotell Paradiso"!
"Madame Paillardin! Teen Deres er klar!" Gjett om jeg lo!
Unnskyld. Rom 8, tre trapper. Får jeg be om autografen Deres?
- Selvsagt. Hva var navnet? - Hippolyte.
Når jeg forteller kona mi det ...
- Léo, vent! - Hva gjør du her?
- Har du fulgt etter meg hit? - Hun er ikke bra for deg.
- Hun er vakker, smart og elsker meg. - Hun elsker deg ikke.
- Er det en annen Léo på teateret? - Nja ... Det er komplisert.
Du er komplisert. Jeg er en enkel mann.
- Hvem er det? - Meg, Léo!
God kveld.
Jeg visste at De ville komme. Romkameraten min kommer snart.
- Men hvorfor så ...? - Det vet De.
- De burde skrive romaner og stykker. - Hvorfor?
- De har et helt unikt talent. - Takk. Hvilket talent helt nøyaktig?
- Hva sa De? - Ingenting.
"Den stund kommer uunngåelig da hvert et vakkert ord gjør våre øyne våte."
- Hva sa De? - Det De skrev til meg.
- Jeg? - De skrev vel brevene?
- Ja da. Jeg har skrevet mye. - Hver dag. To brev.
Så åndfulle og sprudlende.
Jeg må si unnskyld. For i starten elsket jeg deg bare for din skjønnhet.
Under balkongen sa du så vakre ord.
Skjønnheten din grep meg, og sjelen din fengslet meg. Jeg elsket begge.
- Og nå? - Nå?
Siden brevene elsker jeg bare sjelen din. Hvis skjønnheten din forsvant ...
- Ville du likevel elske meg? - Ja! Stygg.
- Sa jeg noe jeg ikke burde? - Tvert imot. Men jeg bør gå.
Bli! Jeg sa bare at jeg elsker ditt geni.
Med risiko for å skuffe deg, må jeg snakke med geniet mitt.
Hva mener du? Léo!
Jeanne Dalcys rom, takk. Hun er med i "Fruer på vift".
- Og De er ...? - Georges Feydeau, forfatteren.
De er ikke Georges Feydeau.
Jeg er Georges Feydeau.
- Dette er et respektabelt hotell. - Jeg er respektabel.
- Jeg vet ikke hvem De er. - Georges Feydeau.
- De er ikke Georges Feydeau! - Jo. Det er jeg altså.
Det er absurd! Jeg er Georges Feydeau.
Nei.
- Hvem skulle jeg være, da? - Jeg vet ikke.
Men Georges Feydeau er på rommet til frøken Dalcy nå.
- Der kommer han! - Edmond? Hva gjør De her?
Hvor er togstasjonen? Pytt, jeg finner den.
- Edmond? - Volny?
- Har du sett Edmond? - Han gikk til togstasjonen.
Léo!
Jeanne! Hvorfor er De ikke på teateret?
- Jeg duppet av. - Med hvem?
Jeg går opp og skifter klær.
Kan jeg få be om en autograf?
- Selvfølgelig. Hva var navnet? - Hippolyte.
- Jeg beklager. - Stille.
- Edmond! - Jeg kan forklare alt.
- Hvor mange brev? - For mange. Jeg må få ferdig stykket.
- Hva har det med brevene å gjøre? - Det er Jeanne.
- Er hun elskerinnen din? - Musen min. På et platonisk plan.
Men hvis du får henne i seng, -
- stopper brevskrivingen, og jeg kan ikke skrive.
Du er helt forstyrret.
Ja, jeg er jo forfatter! Uten brev, intet stykke. Intet stykke, ingen jobb.
- Hva om jeg elsker henne, da? - Vent til premieren.
- Hun elsker brevskriveren. - Hun får aldri vite at det er meg.
Jaså? Enn når hun ser Cyrano og skjønner at jeg ikke kan skrive, da?
- Det finnes andre kvinner. - Det finnes andre stykker.
- En akt til? - Eller to.
- Vi har premiere om to uker. - Jeg vet det.
Fjerde akt:
De Guiche sender Christian og Cyrano til beleiringen i Arras i håp om at de dør.
Hungeren piner dem.
Men Cyrano går hver dag -
- over fiendens linje for å poste brev til Roxane.
- Hver dag? - To ganger daglig.
Hva skjer etterpå, da?
- Hva gjør Roxane? - Jeg vet ikke.
Losjen min er altfor mørk. Kostymene duger slett ikke.
- Når kommer scenografien? - Jeg vet ikke!
- Edmond har skrevet nye scener. - Igjen? Lås ham inne.
Kanskje vi skal drepe Roxane.
Hvorfor fikk jeg ikke vite at jeg hadde en ny påklederske?
- Léo? - Jeanne!
- Jeg er her for brevene. For deg. - Vent på kaféen. Jeg kommer snart.
Jeg blir her. Jeg er Maria Legaults nye påklederske.
Vi begynner! Alle inntar plassene sine.
Prøvene begynner. Jeg er bak scenen.
"Onkel Riche-lieu moret seg veldig med det han fikk høre."
"I går. Jeg vil dere sammen føre."
"De har skrevet fem akter på vers, formoder jeg. Fine."
"Der kan du framføre din 'Agrippine'."
"Ta dem med til ham."
Unnskyld, men "Ta dem med til ham."
- "Ta dem med til ham." - Nei. "Ta dem med til ham."
Nei. "Ta dem med til ham." "Ta ... dem ... med ... til ... ham."
"Ta dem med til ham."
Edmond, dialogen fungerer ikke. Nå tar vi balkongscenen.
Balkongen! Vi tar balkongscenen.
Jeg trodde det var en gjennomgang, men det var den ørtende repetisjonen.
Hvilken profesjonalisme.
- Hvor er Volny? - Jeg er her.
- Hvor tar vi det fra? - "Om mine ord er nølende ..."
"Om mine ord er nølende, er det fordi det er natt."
"I dette mørket famler ordene seg frem til Deres øre."
"Men mine ord kan De godt høre."
"De finner veien hjem helt av seg selv. For det er hjertet mitt som sluker dem."
"Mitt hjerte er stort, Deres ører er små."
"Deres ord raser ned. De går fortere nå."
"Mine stiger langsomt opp."
Takk, alle sammen.
Ta med rekvisittene, og lær dere scenene til i morgen.
Vi klarer det aldri til premieren.
Jeg har sett det før i "Kyss meg, elskling" i Calais.
Jeanne! Jeg kan forklare alt.
Det trengs ikke. De ble skrevet av Rostand. De tok brevene fra stykket.
Er De forfatteren? Vennen Deres er en slamp, en vulgær plagiator.
Jeg er en vulgær plagiator.
Jeanne! Skal jeg kle av meg helt alene? Léo, ikke klå på påkledersken min.
Edmond, skriv ferdig stykket i stedet for å stirre.
Hun kalte Dem Edmond.
- Er De Edmond Rostand? - Absolutt ikke.
Edmond, hva syntes De om gjennomgangen?
Edmond, klærne passer ikke.
Edmond, ikke alle skuespillerne spiller så bra.
Unnskyld, jeg trenger litt ro.
Især tjukkasen som spiller den onde. Hvem er han?
Det er sønnen min.
Léo? Er du her?
Så det var Dem?
Ja. Edmond Rostand, forfatteren. Det er ingen blonde lokker her.
Brevene var Deres ord, Deres følelser.
- Jeg vet ikke hva De snakker om. - Brevene. Léo har fortalt meg alt.
- Jeg kan forklare alt. - Det kunne ikke Léo.
Ja, jeg skrev til Dem. Men jeg elsker Dem ikke, og De elsker Léo.
Nei. Ikke lenger.
Nå elsker jeg brevenes forfatter. Om så De var vanskapt, men det er De jo ikke.
- Jeg er gift. - Og?
- Jeg har to barn. - Og?
- Jeg elsker kona mi. - Hvorfor skrev De til meg, da?
Fordi De ... inspirerte meg.
Fordi jeg begjærer Dem.
Jeg kunne forlate alt for skjønnheten og spiritualiteten Deres.
Men bortsett fra det -
- har De en egenskap som jeg bare har sett hos kona mi for lenge siden.
Hvilken, da?
De beundrer meg.
I Dem ser jeg en kvinnes øyne lyse for versene jeg skriver.
Ja, øynene mine lyser. Kyss meg!
Nei. De forstår ikke. Bare begjæret teller.
Begjær driver menn til å erobre land, skrive romaner eller symfonier.
Men når det er mettet, opphører mennenes erobringer.
Mitt begjær, da?
Det er å få Dem bort fra skrikerunger -
- og ei kone som ikke lenger beundrer Dem.
Tenk om mitt begjær er å mette det begjæret?
- Roxane ... - Jeanne.
Roxane drar til dem. Hun hopper inn i en hestedrosje, yr av brevene hans.
- Hun går over fiendelinjen til sin mann. - Christian?
Hun henter matvarer til alle. Når de er alene, sier hun:
- "Det er på grunn av brevene." - Ja.
Christian ser at hun ikke elsker ham. Han sier til Cyrano: "Hun elsker deg."
Cyrano tør ikke tro det. Men han sier til Roxane at ingenting står mellom dem.
Ingenting bortsett fra ...
Christian, som blir drept av en muskett.
Cyrano kan ikke si noe. Han trekker seg unna, for alltid.
For alltid.
Der er De jo, Rostand!
- Forstyrrer vi? - Slett ikke.
- Vi øver på en scene. - Marcel oppdaget en dårlig skuespiller.
- Han som spiller de Guiche. - Jean.
- Han er blank. - Kanskje litt treg, men ikke dum.
Han er blank. En grønnskolling.
En nybegynner, ganske enkelt.
Vi eier et gledeshus, Aux Belles Poules.
- Hva? - Et bordell.
Blir gutten kvitt uskylden, kan han få mer selvtillit på scenen. Hva sier De?
Det blir en produksjonskostnad.
- Edmond? - Unnskyld at jeg er sen, Rose.
Det var den verste gjennomgangen jeg har sett.
Vi har ingen dekor, hverken kostymene eller stykket er klart.
Skuespillerne er dårlige, og finansierene våre er ruffere.
Denne dagen kan ikke bli verre.
Jeg kan forklare alt.
Forklar meg, Edmond, hvorfor jeg ikke skal ta med barna og dra til moren min.
Brevene var til Léo. Hun svarte meg.
- Hun ble forelsket - i deg. - I ham.
Tror du? Hvorfor er brevene her og ikke hos Léo, da? Har han lest dem?
Var brevene dine like vakre som dem du skrev til meg i starten?
Eller vakrere?
- Min kjære Rose ... - Jeg er verken attraktiv eller ung mer.
- Må du finne inspirasjon andre steder? - Ja.
- Ja? - Inspirasjon, ja. Ikke kjærlighet.
Du har støttet meg i ti år.
Tross hver fiasko leser, korrigerer og oppmuntrer du meg.
Men i dag tviler du, med rette, på talentet mitt.
Den der "jenta", som du sier, Jeanne ... Hun tror på meg.
Ordene mine får henne til å drømme.
Jeg trenger henne for å avslutte stykket.
- Stykket ditt. - Ja, min kjære. Jeg føler noe ved det.
Som om jeg har lagt alt jeg ikke har i det: mot, humor, heltedåd.
- Kjærlighet? - Jeg har gjensidig, sann kjærlighet.
I stykket snakker jeg om utilfredsstilt, uoppnåelig, evig kjærlighet.
Stol på meg, min kjære. Til premieren.
Ingen kjærlighet er evig, Edmond.
Jeg vil ikke at du skal sove her i natt.
- "Var han ikke en praktfull mann?" - "Jo, Roxane."
- "En fantastisk poet." - "Ja, Roxane."
"En storslått sjel."
"Et hjerte de uinnvidde ikke forstod, en vidunderlig sjel. Han er død!"
"La meg så dø i dag siden hun uten at hun vet det gråter for en annen."
"Det var signalet!"
- "På brevet mitt blod og tårer!" - "Gi opp!"
- "Faren øker." - "Før henne bort. Jeg lader."
"Blodet hans. Tårene hans."
"Hun dåner."
- "Hold stillingene!" - "De har vist mot. Redd henne."
"Ja! Men vi seirer ikke uten at De vinner."
- "Tid." - Unnskyld. "Tid."
- "Adjø, Roxane." - Å!
- Vær forsiktig! - Unnskyld.
- Det er for mye røyk, Lucien. - Ja, Coquelin.
Og for mye bråk. Jeg skriker meg hes før premieren.
Det er krig! Det bråker. Edmond, Christian er død, Roxane er knust.
- Vi går ut i krig. Hvor er komedien? - Det mangler en akt.
Blir det en lykkelig slutt, da?
- Jeg vet ikke ennå. - Det skal være en komedie.
Jeanne! Ermet mitt har løsnet igjen. Dette er jo rene sirkusklærne.
- Den der skuespilleren er udugelig. - Jeg vet det. Den verste i verden.
- Hva skal jeg gjøre? - Hvem snakker dere om?
Dette er en veldig dårlig idé. En veldig dårlig idé.
Vel, Jean. Liker du huset vårt?
Si meg, sjef, når får jeg en rolle på teateret deres, som Maria?
Snart, Suzon. Ta deg av herren så lenge.
God kveld, bassen min. Blir du med opp?
"Som Maria"? Jobbet hun her?
God kveld.
- Er De syk? - Tuberkulose. Og De?
Nervene.
- Unner De Dem ikke noe? - Nei. Gift.
Jeg også. Antakelig som alle de andre kundene her.
- Er De ikke fransk? - Russer. Jeg er her med en venn.
Konstantin unner seg derimot noe. I rikelige mengder.
- Vet hustruen Deres at De er her? - Nei. Da ville hun drept meg.
Er hun sjalu? Hva gjør De for at hun ikke skal bli det?
Jeg sier at jeg er døende. Da tilgir hun meg.
- Da lyver De jo for henne. - Nei. Alle dør jo.
- Det er sant. Alle dør. - Ja, en dag.
Alle dør en dag.
Alle dør en dag ... Ja! Takk, herr. Edmond Rostand.
- Tsjekhov! - Prosit.
Nei, jeg heter Tsjekhov. Anton Tsjekhov.
- Jeg klarte det ikke. - Best sånn. Det var jo absurd.
Si meg, Jean, hvorfor trives De ikke med de Guiche?
Jeg liker ham ikke. Han er slem.
- Hvordan går det med stykket? - Det er ferdig, tror jeg.
- Fullstendig? - Jeg tror det. Men er det bra?
Maria klager på for mange replikker, Coquelin på at han ikke fikk sin duell.
Han ville ha en duell. Forestill Dem det.
I "Fanfan la Tulipe" fektet han bra.
Han kan ikke fekte og resitere dikt samtidig.
"Jeg kaster min hatt grasiøst., og deretter kappen, akk så voluminøs."
"Så setter jeg i gang. Elegant som Céladon," -
- "som Scaramouche er jeg kvikk."
"Jeg advarer, kjære Myrmidon, at i siste vers tar jeg ... en drikk?"
- "Mitt stikk." Er De fornøyd nå? - Henrykt.
Siste akt. Scene: 15 år senere, i et kloster.
Etter Christians død går Roxane i kloster. Cyrano besøker henne.
- Har han skrevet en akt på én natt? - Det ble gjort i Chatou 1875 ...
- De skal spille de Guiche. - Jeg vet ikke om jeg når å lære ...
- Vil De ikke? I så fall ... - Jeg vil! Jeg vil spille de Guiche.
- Det er Jeans rolle. - Ikke lenger.
Jean spiller Ragueneau, en poetisk konditor.
Andre akt foregår hos ham. Jeg har skrevet om alle aktene.
- Alle aktene? - Sønnen min spiller ikke konditor.
- Er han snill? - Veldig. For snill. Han er gift.
Vi trenger enda en skuespillerinne og noen nonner. Skaff noen jenter.
- Hvilke jenter? - Du vet, Marcel.
- Og et tre. - Her?
Ja, her. Femte akt:
Cyrano lever i stor nød. Men han går aldri glipp av møtene med Roxane.
Men denne dagen kommer han for sent.
For første gang ber hun ham lese Christians brev.
Brev som hun har tatt vare på i 15 år.
Natten faller på, -
- men tross mørket gjengir han brevet.
Roxane forstår at det er han som har skrevet dem. Han benekter det ikke.
Han tvinges til å erkjenne sin kjærlighet til henne.
Hun spør ham: "Hvorfor brøt du denne stillheten i dag?
Hvorfor?
Cyrano tar av hatten. Han blotter sitt hode viklet inn i blodig bandasje.
Om morgenen falt en tung trestokk på hodet hans.
Da han reiste seg for å gå til Roxane, skrev han under sin dødsdom.
Men smilende og med klar stemme tar han mot til seg ...
Constant Coquelin!
Nei, herr ...
- Constant Coquelin! - Det er meg.
Som straff for ulovlig å ha forlatt Nasjonalscenen, -
- har Constant Coquelin forbud mot å spille på samtlige av Paris' scener.
- Tuller De? - Dere bes derfor stanse alle prøvene.
Jeg har mandat til å bli her inntil premieren.
- Clarétie vant. - Vi kjemper imot.
Myndighetsbeslutninger må man respektere.
Hvis Coquelin ikke spiller, forlater jeg denne synkende skuta.
De har ikke lest akten engang.
- Bli, vær så snill. - "Nei takk, min herre", som De skriver.
Nå er det bare én ting å gjøre.
- Drikke. - Drikke mye.
Mine venner, det lukter av suksess.
Vi teaterfolk sier jo: "Dårlig generalprøve, vellykket premiere".
Dra til helvete, Georges.
Jeg kommer til å sitte i salen. Tvi, tvi!
Vi må komme. Det blir bare én forestilling.
- Når har dere premiere? - Om ei uke, men jeg får ikke spille.
- Kostymene er ikke ferdige. - Roxane har forlatt skuta.
Det er en flopp. En gigantisk flopp.
Stykket er storslått, herr Rostand. Og for en rolle, herr Coquelin.
- Jeg gråt. - Vel ...
Tror dere ikke jeg har måttet kjempe for å beholde denne kaféen?
Tror dere at hudfargen min gjorde livet enklere for meg?
Alle de fornedrende blikkene jeg får fra gjester og personale.
Men det er ett sted der vi står side om side i mørket:
På teateret!
Jeg har sett en kompromissløs mann som angriper fordommer, -
- klar til å dø for idealene sine.
Dere har fingrene i en gullklump, mine herrer. En uvurderlig juvel.
Skal den forsvinne i glemselen eller bli Frankrikes største teatersuksess?
Lytt til Cyrano og sikt høyt. Gi alt dere har for stykket.
Jeg tror ikke at dere noensinne finner et vakrere.
Nasjonalscenens påbud, da?
Da Molière levde, ble skuespillerne begravd utenfor kirkegården.
Dere lever på siden av det finere selskap. Dere er kunstnere, rebeller.
Ja!
Bare døden kan hindre en skuespiller i å spille.
Som Beaumarchais sa: "Bare små mennesker ..."
- "... lar seg skremme av små ord." - Nå, hva har dere tenkt å gjøre?
- Til Porte Saint-Martin. - Til Porte Saint-Martin!
Hva gjør dere? Jeg kaller på mine overordnede.
- Før ham bort. - Jeg forbyr dere!
- Lås ham inne i Aux Belles Poules. - Gjerne.
- Opp på scenen! - Pass på falluken. Røyking forbudt.
Og ikke glem at Roxane er borte.
Hvem er idiotene som ikke varslet meg?
Skal vi slåss og utfordre myndighetene?
Jeg er mange ting, men feig er jeg ikke.
Herlig å se Dem igjen, Maria.
- Har ikke Volny kommet ennå? - Jeg er her.
En venn vil hjelpe til med kostymene.
God dag, alle sammen! Dere trenger visst hjelp.
Jeg takker aldri nei til å hjelpe en skuespiller uten klær. Du godeste.
- Det er mine klær. - Det er virkelig 1895.
Jeg savnet deg på Palais-Royal. Vi har visst mer enn nok å gjøre.
Vi også. Begynn å jobbe, mitt herskap. Premiere om ei uke.
Klare?
- Fru Bernhardt? - Si Sarah.
Hva syntes De om det amerikanske publikummet?
Det er som landet. Et stort, høylytt og entusiastisk barn.
Jeg er henrykt over å gjense Paris- publikummet: en reservert voksen.
- Fortell om stykket. - "Les mauvais bergers".
En tragedie om proletariatet ...
Nei, Edmond Rostands nye. Med Coquelin.
Det har premiere i kveld. En komedie på vers. Fem akter.
- Hva heter det? - "Cyrano de Bergerac".
Et stykke i fem akter av Edmond Rostand
Teppet går opp om én time!
"De, som går med slik letthet ..."
"De, en sorgløs blomst ..."
- Hva mumler du? - Et dikt. Jeg lærer.
- Bedre sent enn aldri. Tvi, tvi. - Tvi, tvi.
- Mat til Ragueneaus restaurant? - Jeg går til markedet.
- Jeg gir kylling, paté, pølse. - Honoré, tusen takk.
Salen er ikke fullsatt. Det må premieren være.
Skal vi tvinge publikum til å komme?
Huset spanderer!
Gratis drikke til alle som ser "Cyrano" på Porte Saint-Martin.
Ok. Et gratis måltid til alle som ser bare første akt.
Hent kokken.
Alle jentene skal bli til slutten av stykket.
- Ja, herr Marcel. - Ikke sovne.
- Kle på dere. Det er kaldt ute. - Ja.
- Kan vi ikke få bli litt til? - En gratistur til kundene som blir med.
Vent på meg, jenter!
Det kom da litt folk.
Og så fine folk.
Skal du ikke prate med ham?
Coquelin spiller bare én gang.
Det er masse publikum iallfall. Coquelin?
Coq?
Du er ...
Jeg ser latterlig ut, hva? Det blir en fiasko.
- Nei, idiot. Du er perfekt. - Virkelig?
Det blir en suksess. Guttungen har skrevet et fantastisk stykke.
- Du sa jo at ... - Det må jeg, ellers hører ingen etter.
- Synes du det samme som meg? - Det blir fortsatt spilt om hundre år.
Store skuespillere vil tolke Cyrano, unge skuespillerinner vil spille Roxane.
Alle vil huske Edmonds navn.
- Alle glemmer våre. - Det er sant.
- Men i kveld er det vår kveld. - Ja. Men i morgen, da?
Hvorfor tenke på morgendagen? Vi skuespillere blåser i den.
Det viktige er publikum, forestillingen, øyeblikket.
Vi er det flyktiges kunstnere. Nå viser vi dem.
Takk, Maria!
Opp på scenen, herr Cyrano!
En fiasko. En ren fiasko.
Ti minutter! Ti minutter igjen.
- Alt under kontroll? - Ja da.
"Han er den skjønneste av alle vensel ... vesen."
- Herr Jean. - Suzon?
Jeg er vel kona Deres? Og De er mannen min?
Ja, i stykket, men ...
De er nervøs, Jean. En kvinne skal vel kunne roe ned mannen sin?
- Men jeg ... - Jo. Innrøm at De er nervøs.
- Helt sikkert, men ... - Jeg skal hjelpe Dem.
Hva gjør De, Suzon? Herregud. Herregud!
Fy farao!
Fem minutter, fem minutter!
Øyeblikket nærmer seg, venner.
Unnskyld at jeg trakk Dem inn i dette.
Alt kommer til å gå bra. I verste fall møtes vi i fengselet.
Han som spiller vicomten, er ikke her.
- Han som er med i duellen? - Alle opp på scenen.
- Hvor er Jean? Er han klar? - Jeg er her.
Tvi, tvi, pappa.
Tvi, tvi, Jean. - Tvi, tvi, alle sammen!
- Vi må løse det med vicomten. - Gjør det.
- Tvi, tvi, herr Rostand. - Lucien, De øvde vel på duellen?
Bli med meg. Kostymene!
Tvi, tvi, alle sammen.
"Er virkelig ikke herr Cyrano her?"
- "Hvordan det?" - "Montfleury spiller."
"Bryr Cyrano seg om det?"
"Vet De ikke det? Montfleury føler seg hånet."
"Han får ikke stå på scenen på en måned. Montfleury spiller."
"Hvem er denne Cyrano?"
"Den edleste av alle vesen. Poet. Duellant."
"Fysiker, kan spille et preludium. Han er det rene sammensurium."
"Man kan ikke gå forbi uten å hvese: For en nese!"
"Man smiler og sier: Han tar den nok av."
"Men herr Bergerac gjør det ikke før i sin grav."
- De ler ikke. - Det gjør de når de ser nesen.
"Snu på hælen nå."
"Eller er det min nese De stirrer på?"
- "Er den påfallende?" - "De tar feil."
- "Minner den Dem om en snabel?" - "Jeg har aldri ..."
"Er som en ugles nebb passabel? Eller en vorte ganske formidabel?"
Ler de?
- "Synes herren den er en tanke stor?" - "Den er liten. Bitteliten."
"Hva? Latterliggjør De meg? Er min nese liten? Den er enorm!"
- Nesemonologen. Jeg tør ikke se. - Nå blir det jo interessant.
Jeg går ut.
"Kraftfullt: Hvis jeg hadde en slik nese, ville jeg la den amputere."
"Beskrivende: Den er et berg. En topp! En odde."
"En odde? Hva sier jeg? Ei halvøy."
"Grasiøst: Elsker De da disse fugler små" -
- "så høyt at De gir dem en pinne å sitte på?"
"Pedantisk: Aristofanes beskrev hos hippocampelefantus" -
- "en lignende kjøttfull formasjon."
Første applaus.
Det er ikke store applausen. Hendene streifer bare hverandre.
Han har fanget dem.
- "Militær:" - "Sikt på kavaleriet!"
Er gangen virkelig det beste stedet å nyte forestillingen?
"Slik kunne De ha sagt det med litt dannelse om humor."
"Men når det gjelder den slags, er de ganske tom."
"Kan hende kan De stave ordet 'dum'."
Hendene rører hverandre temmelig hardt.
Edmond, stemmen min! Jeg mister stemmen.
- Snakk mindre. - Hvordan da?
Ti stille, for eksempel.
"Jeg parerer treffene de håpet å sette inn."
"Jeg åpner opp, så treff mitt attributt. Se, nå ble planen Deres brutt."
"Prins, be Gud om forlatelse. Skulle De hatt løslatelse?"
"Kom an: Jeg støter med pli og dynamikk."
"... og der ..."
"Til slutt setter jeg mitt stikk."
Jeg har aldri sett noe lignende.
- Vil du ha gratismaten din, Joseph? - Dere må komme til teateret.
Dere må se dette!
Tre minutter! Tre minutter til andre akt.
- En veldig vakker død, Lucien. - Takk. Rollefigurens psykologi ...
- Edmond! - Hva er det nå, Maria?
Hvorfor fikk jeg ingen replikker? Coquelin fikk latteren. Jeg stod bare.
- De sa jo ... - Fordi kvinner ikke kan memorere?
- Forrige uke ville De ikke være med. - Jeg kom tilbake. Flaks for dere.
Jeg lurer på hva De hadde gjort uten ...
Roxane døde i første akt.
- Hun puster. - Hent salt.
- Vi lar teppet gå ned. - Coquelin, De må opp på scenen!
Skal vi ta henne opp eller ikke?
- Kan De rollen? - Utenat.
- Er det et ekstra kostymesett? - To.
På scenen om ti minutter.
En fornøyelse, Roxane. Christian de Neuvillette.
- Kan De hele teksten? - Ja. Bortsett fra femte akt.
Teppet går opp.
"'Til slutt setter jeg mitt stikk.' Så vakkert."
- "Hva er klokka, Ragueneau?" - "6.05. Tenk å skrive en ballade."
"Hva har De på hånden?"
"Ingenting. Et snittsår."
"Var De i fare?"
"Slett ingen fare."
"Jeg tror De lyver."
"Alt er her. Nese og hals. Ellers hadde løgnen vært enorm."
"Jeg venter på noen nå."
"La oss være alene."
- "Liker De vannbakkels?" - Å ja!
Det er galskap! Jeg har aldri spilt.
- Si at det kommer til å gå bra. - Det går bra. Edmond!
- Kyss meg. - Hvem av oss?
- Nå går vi. - Jeg dør.
Ikke i dette stykket.
"Må denne stunden av alle bevares."
"Jeg er takknemlig for at jeg fikk bli. Og De kom for å si ..."
"For å si ..."
"Men ..."
"Men ... Først vil jeg takke Dem."
"Narren som i går fikk Deres djerve kårde smake ..."
"Det var han som en mektig herre ..."
"De Guiche?"
- "... ville at jeg skulle ta som make." - "Som fasade?"
"Jeg kjempet, ja, med strev og møye. Ikke for min stygge nese," -
- "men for Deres vakre øye."
- Det fungerer! - Virkelig. Se hvem som kommer.
- Ikke så høyt. De spiller. - Det er ikke Maria! Hvor er Maria?
På scenen, med sminke og parykk. Hører De henne ikke?
"Iblant blør hånden fra et fall ..."
- Jeg ... - Hvem er det ellers?
- Hvis det ikke er Maria ... - Bakker De ut? For sent.
- Ange! Du går glipp av balkongscenen. - Finner De losjen?
De klapper høyt ved siden av, på Porte Saint-Martin.
Det er "Cyrano". Slutten på tredje akt. Min kjæreste poet!
- Jeg når å se femte akt. - De andre skuespillerne er ikke klare.
- Nå begynner vi. - Håret Deres er ikke ferdig.
Bravo, Jean! Veldig bra.
- Hvordan var balkongscenen? - Vidunderlig.
Den var perfekt. De skal inn igjen om 15 minutter.
Lucien! Øv femte akt med henne. Ikke slipp henne.
To akter til, Léo.
"Jeg vil bli elsket slik jeg er eller slett ikke. Jeg ser hva de gjør."
- "Hun får velge én av oss." - "Det blir deg."
"Det håper jeg. Roxane! Cyrano har noe viktig å si."
"Han går. Han synes ikke noe er viktig."
- "Han trodde kanskje ikke på meg." - "De løy ikke?"
- "Nei, jeg ville elske ham selv om ..." - "Si ordet."
- "Det sårer ikke. Selv stygg?" - "Selv om han var stygg. Et skudd."
- "Til og med vansiret?" - "Ja."
Du får ikke! Du har nettopp dødd.
Le Bret!
"Min Gud, kanskje lykken er her?"
- "Hør her, Roxane." - "Cyrano!"
- "Hva står på?" - "Det er slutt."
"Det er slutt. Jeg kan aldri si det nå."
"Min Coquelin!"
"Hva skjer? Disse mennene ..."
"Slipp tanken om dem."
- "Det er slutt." - "Christian!"
- "Truffet av fiendens første skudd." - "De angriper! Til muskettene, fort!"
- "Dann linje!" - "Sikt og skyt!"
"Jeg fortalte alt. Det er deg hun elsker."
- "Et brev på ham! Til meg." - "Mitt brev ..."
Takk! Jeg elsker dere! Farvel!
- Vi ses i morgen, Juliette. - De klapper.
- De har ikke skiftet. - La meg være!
Unnskyld meg. Unnskyld.
Er denne plassen ledig?
- Hvor er vi? - Siste akt.
Det blir så bra.
Ja. Det er meg, Sarah Bernhardt.
- De tråkker på foten min. - Unnskyld.
"De er forsinket for første gang på 14 år."
"Jeg vet det. Jeg er rasende. Jeg ble forsinket."
- "Av?" - "En uvelkommen gjest."
- "En innpåsliten person?" - "Ja, kusine, så innpåsliten."
- "Kastet De personen ut?" - "Jeg sa: 'Beklager, det er lørdag.'"
"'Jeg har et besøk som jeg ikke vil forsømme. Kom tilbake om én time.'"
"Personen må nok vente da. Så snart lar jeg Dem ikke gå."
"Jeg må kanskje dra litt før."
"Har han besvimt?"
- "Cyrano!" - "Hva? Det er ingenting. La meg være."
- "Det er skaden fra Arras." - "Stakkars venn."
"Det er ingenting. Det går over. Nå er det borte."
"Alle har vi våre sår, og jeg har mine. De er gamle, men kan meg stadig pine."
"Brevet hans? De sa jo til meg at De ville lese det for meg en dag."
- "Vil De høre?" - "Ja, det vil jeg i dag."
- "Vær så god." - "Får jeg åpne?"
"Åpne. Les."
- "Roxane, adjø. Jeg dør snart." - "Høyere."
"Trolig i kveld, min elskede. Jeg tynges av kjærlighet jeg ikke fikk sagt."
- "Så vakkert De leser brevet hans." - "Jeg vil skrike og gjør det. Adjø!"
- "De leser det ..." - "Min kjære, min skatt."
- "... med en stemme ..." - "Min elskling!"
- "... som jeg har hørt før." - "Mitt hjerte forlater Dem aldri."
"Og jeg forblir hinsides døden den som elsker Dem grenseløst."
"Hvordan kan De lese i mørket?"
"I 14 år har han spilt en gammel venn som var så morsom, så briljant."
- "Var det Dem?" - "Nei, Roxane, nei."
- "De elsket meg." - "Nei, min kjære. Jeg elsket Dem ikke."
"Hvorfor lot De da denne sublime stillheten brytes i dag?"
"Hvorfor?"
"Så uklokt! Jeg visste at han var her."
"Han skrev dødsdommen da han reiste seg."
"Lørdag den 26., én time før maten," -
- "dør de Bergerac, den gamle soldaten."
"Ikke støtt meg."
"Ingen. Bare treet."
"Filosof. Fysiker. Poet. Duellant."
"Musiker. Himmelsk reisende. Mester i å gi svar på tiltale."
"Elsker også. Men ikke for sitt eget beste."
"Her hviler Hercule Savinien de Cyrano de Bergerac" -
- "som gjorde alt, men ingenting var."
"Men det er noe jeg alltid bar."
"Noe uklanderlig rent ved min figur" -
- "som dere aldri kan ta, og det er ..."
"Det er?"
"Min bravur!"
En suksess!
Hva sa jeg?
Takk, Coquelin.
- Ta opp Maria. - Ja, Coquelin.
Edmond! Min kjæreste poet.
Edmond, det var ... Det var ...!
- Det var ...? - Alt det, ja. Og mer til.
- Coquelin! - Jules, hør på meg.
Loven må følges. Jeg er her med politisjefen.
De får ikke spille på andre teater, bortsett fra hvis det er "Cyrano".
- Da spiller jeg det til jeg dør. - De klapper dere inn igjen!
- Rostand, kom til meg med det neste. - Takk.
Men nei takk.
Denne veien, frue.
- Har stykket begynt? - Det er slutt, frue.
- Bravo, Maria! Hvilket talent! - Takk.
- En suksess! - Fantastisk, Maria. De var så vakker.
De klapper dere inn!
Jeg tar hatten av for Dem. De er modig.
De vet ett og annet om mot.
"Jeanne! Hvert skritt De tar er yndefullt ..."
- Fortjener jeg ikke et kyss, min mann? - Jo da.
- Maria! - Maria!
De klapper dere inn! Inn på scenen igjen!
- De roper Dem inn. - Nei, Dem.
Jeg er bare et vindpust.
Jeg drar min vei. Jeg skal lage klær hos Méliès.
- Jeg får kanskje en rolle der også. - Bli!
Ikke vær bekymret. Legault blir glimrende som Roxane.
Jeg skal se alle stykkene Deres, i mørket.
De skal stå på scenen, som alle heltinnene mine.
- De klapper dere inn for 14. gang! - Kom igjen! Det er Dem de kaller på.
Takk for alt. For vennligheten og tålmodigheten Deres.
- For at jeg kom tett på englene. - Jeanne, jeg ...
- En takk til? - Takk.
Takk for at du skrev "Cyrano".
Edmond!
Elskling, hun takket meg bare og sa farvel.
- Jeg forstår henne. Jeg gråt ... - Tilgi meg.
... av lykke. Så sødmefylt å elske en mann og hans elskerinne.
Berømmelsen! Smak på hennes kyss nå.
- Jeg foretrekker ditt, min Rose. - Hun vil ha deg.
Hvordan skal jeg, kona til mester- verkets forfatter, kunne være sjalu?
- I natt skal han sove ved min side. - I natt og alle andre netter.
15. gang!
Ta imot hyllesten nå, min poet.
Det er den 27. desember 1897.
Etter å ha blitt klappet inn 40 ganger beslutter man å la teppet bli oppe.
Skuespillerne bæres i triumf gjennom Paris' gater.
Tre dager senere mottar Edmond Rostand Æreslegionen.
Det kommende århundret skal "Cyrano" bli spilt over 20 000 ganger -
- og dermed bli den franske dramatikkens største suksess.
Men akkurat nå er det den 27. desember 1897 i Paris, -
- og skuespillerne takker publikum.
Jeg kaster min hatt grasiøst.
Og deretter kappen, akk, så voluminøs.
Så setter jeg i gang.
Elegant som Céladon, som Scaramouche er jeg kvikk.
Jeg advarer, kjære Mirmydon, at i siste vers tar jeg et stikk.
De ... De har en nese ... En veldig stor nese.
Er det alt? Nei. Det var litt kort, unge mann.
Sånn, for eksempel: Kraftfullt:
"Hvis jeg hadde en slik nese ville jeg la den amputere."
Grasiøst: "Elsker De da disse fugler små" -
- "så høyt at De gir dem en pinne å sitte på?"
"Hva er dette? En ed som sluttes helt nært."
"Et løfte, en bekjennelse, som ber om å bli bekreftet."
"De har aldri snakket slik til meg."
"Det finnes noen helt unike stunder som visse av oss bare går forbi" -
- "når skjønnheten ser på sjelen med ømt blikk" -
- "og vakre ord gjør øyne våte."
"Pedantisk:"
"Aristofanes beskrev hos hippocampelefantus" -
- "en lignende kjøttfull formasjon."
"Pompøst: Ingen vind kan i Deres, så majestetiske nese" -
- "som en voldsom mistralvind hvese."
"Den er et berg! En topp! En odde! Ei halvøy!"
"Naiv: Når får man besøke monumentet?"
"Militær: Sikt mot kavaleriet!"
"Praktisk: Blir den med i lotteriet, blir den uten tvil hovedgevinsten."
"Til slutt en parodi på Pyrame i tårer:"
Nesen som fra sin eiers ønske viker -
- ødelegger harmonien, han rødmer og sviker.
Tekst: Anna Bjørshol Oneliner